Svampesang
Mel: Vi lister os afsted på tå

Når sommeren er på retur,
og regn afløser varmen,
så drager vi på svampetur 
med spånkurv over armen.
Vil du ha kantarel især,
så skal du se blandt egetræer,
her står den på skovbunden lækker og gul 
li'som kamfluesvampen, hvis stok er hul.

Går du i bøgeskoven hen,
så siger det sig selv, at
den allerbedste her er den 
foranderlige skælhat.
Og ametysten, der er blå,
den kan du vistnok spise rå,
men ellers så steges i røg og i damp
både tragthat og skørhat og honningsvamp.

En bruskhat danser elledans,
dens smag er fin og lækker.
Dog ikke helt som Karl Johans
og blækhat - før den blækker.
Hver svamp har sin specielle smag -
en del er til stort velbehag,
mens andre er bitre og gør stor kommers. 
Det er det vi skal høre i næste vers:

Den grønne fluesvamp er slem,
for det er den man dør af.
Den røde skal du ej ta hjem,
den bliver du syg og skør af.
”Snehvide” skal du lade stå
og netbladhatten ligeså
og hjemhat og slørhat og flere med dem.
De er giftige – dem skal du ej ta hjem!

For hjemme ved vor kakkelovn 
vi smelter smør på panden
og rister, hvad vi fandt i skov'n,
og skåler med hinanden.
Den friske luft gør sjælen glad,
og svampemad er dejlig mad.
Vi nyder det hele - hver eneste ret
både suppe og stuvning og omelet.

					Jens Frydendal, 1996

Ligesom det er småt med novembersange i sangskatten, mangler der også svampesange. Aakjær har skrevet én - og den er god – men derudover bladrer man forgæves. Her er et bidrag til en kommende svampesangbog.