Det positive livstræ

Selvom mange ting kan trykke,
gøre dagen trist og grå,
vil vi stræbe efter lykke.
Vi vil ikke gå i stå.
Vi vil lege i livstræets krone.
Vi vil føle at livet er stort.
Vi vil skue de blå horisonter
og himmelhvælvingens port. 

Der er meget, der kan varme
selvom livet kan vær' hårdt.
Tag en ven i dine arme!
Tør den sidste tåre bort!
Vi vil lege ….

Man er fattig uden venner
uden kærlighed og kys.
Hvert et lille smil du sender
skaber varme, skaber lys
Vi vil lege ….

Kast dig aktivt ind i kampen
for en meget bedre Jord.
Du skal bare holde dampen.
Et par knubs gør ikke spor.
Vi vil lege ….

Lad os ikke blive slaver
lænket fast til ur og job.
Lad os bruge vores gaver!
Lad os løfte livet op!
Vi vil lege ….

					Jens Frydendal, 2010

En reaktion på de selvglades nidkært negative sang om Livstræet

I de mange år vi havde børn i børnehave og folkeskole, har jeg lidt under den rituelle afsyngning af én af landets mest nidkært negative sange til stort set hver eneste forældremøde. 
Nu må det være nok!

Hvis de voksne, der føler ansvar for Danmarks børn, ville gøre sig den ulejlighed at læse Erik Linnebjergs tekst til Hans Holms i øvrigt ganske udmærkede melodi, ville de indse, at vi ikke kan udsætte børnene for så negativt et livssyn! Prøv lige at høre efter engang:

”Der er så meget der kan trykke” jo da, men hvis vi skal fokusere på det, ville det være befrienede med et forslag til, hvordan man kan lette trykket.
”gøre dagen trist og grå” og her er sangen om Livstræet i høj grad en medvirkende årsag.
”Se de folk, der uden lykke, bare går og går i stå!” Læg mærke til, at det er ”de folk” altså ikke os, som jo har vort på det tørre. Selvgodheden får alt, hvad den kan trække, men hvad gør vi ved det?
Jo:
”Lad dem lege i livstræets krone. Lad dem føle, at livet er stort. Lad dem skue de blå horisonter og himmelhvælvingens port.”
Læg mærke til, at vi, der står og synger, ikke er med til legen i den der trækrone. Endnu en understregning af, at vi selvgode ikke har noget i klemme. Det her drejer sig om de andre – dem der er trykkede, triste og gået i stå. Der kan de så lege rundt og kikke ud mod noget bedre ”de blå horisonter og himmelhvælvingenens port”. Sådan har magthavere altid brugt religionen. Lov de undertrykte et bedre liv bag himmelhvælvingens port efter døden, så holder de nok kæft her på jorden, bøjer nakken og gør, hvad de får besked på.
Ok, det er et meget fint omkvæd. Hvis man nøjedes med at ændre ”dem” til ”os”, og ser bort fra det religiøse hint, så er det en fin opfordring til at lege og skue ud mod verden. 

Men så snart vi er nået gennem det fine omkvæd, sygner vi atter hen i ynk og elendighed:
”Der er så mange uden varme, uden ånd og uden liv”. Ja, det er da sikkert rigtigt nok, men udtrykt så generelt som her, er det meget svært at stille noget op med. Faktisk er der tale om rendyrket ynk uden nogen adresse. ”folk bliver fattige og arme”. Brugen af ordet ”folk” i sådan en sammenhæng er en ren falliterklæring. Hvem er det vi taler om? Gælder det hele det danske folk eller er det en speciel befolkningsgruppe, vi snakker om? Svaret blæser i vinden eller befinder sig måske bag de blå horisonter. Vi selvgode føler os i al fald ikke med i den flok, der bliver fattige og arme, og som oven i købet ”tænker kun på tidsfordriv.” Jamen, hvad galt er der nu i tidsfordriv, som f.eks. at lege i livstræet krone. Senere i sangen langer den selvgode sangskriver ud efter de ”mange, der er slaver af sit job og af sin tid.” De skulle måske hellere have realiseret nogen af deres drømme gennem lidt tidsfordriv og klatren i træer eller hvad er budskabet? Modstridende er det i al fald, så det klodser.

Den påtagede tristhed over de andres ulykke ender i tredje vers i det rene følelsesporno: ”Der er så mange uden venner, uden kærlighed og kys, folk som ingen andre kender, hvor mon de skal finde lys?” Man fornemmer næsten, hvordan verset til sidst opløses i gråd og tænders gnidsel, mens alle de selvgode sangere tænker ved sig selv: ”Godt det ikke er mig!” Lidt ligesom glæden ved at passere et trafikuheld på motorvejen. Men de der ensomme stakler kan man da altid sende op og lege i trætoppen, så går det nok alt sammen.

Nu kommer vi så til den daglige magtkamp, og her kan vi alle sammen være med ”alle kæmper for sig selv”. Det er da noget af en erkendelse, men forfatteren bliver også straks bange for sin egen skygge og trækker sig (og os andre) ud af spillet igen med et ”dem”: ”Er der ingen der har sagt dem, at de slår sig selv ihjel?” Hvem er de disse egoistiske magtbegærlige selvmordere? Svaret blæser stadig et eller andet sted bag de blå horisonter, og vi selvglade sangere kan hygge os med vores frelste, men nok lidt urealistiske filosofier om, at de magtbegærlige da bare kan lege i livstræets krone. Det var en køn flok at få sendt derop, når de bare ”kæmper for sig selv” og må forventes at begå harikiri ved den mindste modgang.

Som nævnt tidligere slutter sangen med de ”mange, der er slaver af sit job og af sin tid.” Det hedder vel ret beset ”deres job” og ”deres tid” - nu da vi igen har lagt afstand til de stakler, vi synger om.
De sidste to linjer inden omkvædet kan jeg kun bakke op: ”Hvorfor bruge vores gaver uden tanke, uden vid?” Netop! Hvorfor dog spilde vores sangglæde på at synge så nidkært negativ en sang i tide og utide – for denne sangs vedkommende altid i utide!
Erik Linnebjerg forsøger at lappe lidt på fadæsen ved i det sidste omkvæd at skrive: ”Lad os lege i livstræets krone … ”, men dels går det ofte hen over hovedet på de syngende og dels er det for sent. Vi er for længst lullet ind i den hyggelige stemning, der opstår ved tanken om, alle de stakler, der har det skidt, mens vi andre har vort på det tørre.

Efter mange års frustrationer over at få stemningen på mindst hvert andet forældremøde ødelagt af denne triste sang, har jeg lavet en spejling af sangen, som jeg håber ad åre vil fortrænge den triste version. Her går man ganske vist glip af den selvgode følelse ved at tænke på alle staklerne, men den indeholder da et par opfordringer til rent faktisk at klatre op i det der livstræ og gøre noget ved alt ynken fra den oprindelige sang.